Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
הוא לא רוצה לצאת. -מה?
הוא רוצה להישאר בפנים.
למה?
הוא אומר שהעולם דפוק מדי.
את סובלת מאלרגיות?
לא. מה? -בבקשה, אל תזוזי.
תפתחי רגליים, בבקשה.
פשוט תנשמי.
תירגעי. -כן.
אתה תצליח, קטנצ'יק.
ככה. סיימנו.
כל הכבוד. -כל הכבוד. נהדר.
סיימנו.
כל הכבוד.
מה קרה? -הוא החליט להישאר בפנים.
מי? -מטאו. הוא מסרב לצאת.
ראיתי שם מספריים.
מה עכשיו?
אני לא יודעת.
איך הוא יאכיל את עצמו?
אני מניחה שיאכל אותי.
ואותך.
- בארדו, תיעוד שקרי של קומץ אמיתות -
ברוכים הבאים אל קו המטרו אקספו.
התחנה הסופית של הרכבת:
מרכז העיר סנטה מוניקה.
התחנה הבאה היא אקספו פארק/יו-אס-סי.
זה נורמלי?
הקול הזה. הוא נורמלי?
תודה שאתם נוסעים במטרו.
ביטחונכם חשוב לנו יותר מכול.
עזרו לנו לעזור לכם בכך שלא תחשפו פריטי ערך וכסף.
…תתקשרו אל הקו החם של אכיפת החוק והאבטחה של המטרו…
רואים משהו? תגידו משהו.
התחנה הבאה היא…
לה סיינגה. תחנת ג'פרסון.
מה שרבים חשבו שהוא שמועה, התברר כאמת.
אחרי שבועות של מתח בין שתי הארצות…
לעזאזל.
…קרלוס סולר, נשיא המדינות המקסיקניות המאוחדות,
ביקר בבית הלבן לפגישה עם מזכיר המדינה.
ידועים פרטים מעטים, אך מקורות
בבית הלבן מרגיעים שממשלת ארה"ב כנראה
אישרה את התוכנית של אמזון
לקנות את מדינת באחה קליפורניה המקסיקנית.
בדיוק, שמעתם נכון.
אמזון, החברה הרב-לאומית האמריקנית,
מעוניינת לקנות
את המדינה המקסיקנית, באחה קליפורניה,
וזוכה בתמיכה המלאה של ממשלת ארה"ב.
זה כל מה שהנשיאים הלברוק וסולר אמרו על הנושא
היום במסיבת העיתונאים.
גבולות הם מעשה אדם.
עליהם להיות כפופים לצורכי האדם.
כשהגבול ירד דרומה, שטח שנחשב לעולם שלישי
עשוי להיהפך לארץ המובטחת של העולם הראשון.
נשיא מקסיקו סולר ואני רוצים שהעסקה ההיסטורית הזאת
תהווה מחווה הדדית מבחינת שתי הארצות שלנו.
הבה נחגוג את המיזוג הכלכלי הזה בכך שנראה בו החלטה ריבונית.
משא ומתן, לא פלישה.
באמצעות משאל עם, החליט העם המקסיקני…
הוא מחכה לך.
השגריר ג'ונס.
מר גאמה.
העבירו אותך לטירה?
לא, פשוט ייערך כאן הערב אירוע,
והממשל המקסיקני ביקש שאומר כמה מילים.
הם עורכים חזרות אחר הצהריים.
סליחה שבגללי נסעת רחוק כל כך.
לא, זה בסדר.
לרגע חשבתי שהנשיא הלברוק מינה אותך לתפקיד קיסר מקסיקו.
עדיין לא.
מה קורה שם בחוץ?
כידוע לך,
אנחנו חוגגים את יום השנה ה-175
לסיום מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
"חוגגים"?
זו מחווה.
כן, עם כל ההוגנות, זו לא הייתה מלחמה. זו הייתה פלישה.
צעירים משני הצדדים איימו זה על זה ברובים.
רבים קיפחו את חייהם.
אתם איבדתם כמה אלפים.
אנחנו איבדנו יותר מזה ומחצית מהארץ שלנו.
עם כל ההוגנות, לא הפסדתם.
זה נכון, כי פשוט לקחתם אותה.
שילמנו בעבורה. -כן.
כן, 15 מיליון פסו.
בוא לא נדבר על העבר. רוצה תה?
לא, תודה.
כבר חודשים שאני מנסה לראיין את הנשיא הלברוק.
אפילו הבטחתי לראש הסגל שלו
לגנן את מדשאת הבית הלבן בחינם.
נראה לי שסוף סוף אוכל לעזור לך.
באמת?
מה תגיד על ריאיון בלעדי,
אתה והנשיא, שעה אחת בחדר הסגלגל?
אתה רציני? -כן.
אם כי נצטרך שתעשה משהו למעננו.
תיארתי לעצמי.
הנשיא יודע שאתה מהווה
קול חשוב באמריקה הלטינית, סילבריו.
השקענו כבר חודשים בעסקה החדשה הזאת.
לכן אני רוצה לדבר איתו. -תקשיב.
חיוני שהממשל הזה יבנה גשר
אל הקהיליה הלטינית ואל מקסיקו במיוחד,
ועם זכייתך בפרס אלתאה הזה,
תעמוד במרכז ובחזית של עולם העיתונות "הרצינית".
אתה יודע שלא אסכים לשנות את הנאום שלי.
חשבתי שעוד לא כתבת אותו. -אני לא.
אז לא תצטרך לשנות אותו.
ואולי כשתחשוב על הריאיון הבלעדי הזה, תמצא קצה חוט חדש.
סטיבן!
בכל מקרה, תחשוב על זה.
אכפת לך?
הנה.
אלווה אותך החוצה.
אז… מה שלום המשפחה?
טוב, תודה. כולם בסדר.
עכשיו תצטרך לערוך לי סיור.
נהגתי לבוא לפה בילדות.
למדת פה?
לא, הביאו אותנו לכאן כדי ללמוד על ה"ניניוס הרוס".
אתה יודע מה זה?
בטח.
לא. אני לא יודע.
לקראת סיום מלחמת ארצות הברית-מקסיקו,
קבוצה של תלמידים, צוערים,
כותרה על ידי חיילים אמריקנים, ממש כאן בטירה הזאת.
המציאות היא שפשוט שחטו אותם.
אבל עם הזמן, נוצר מיתוס סביב האירוע.
איזה מיתוס?
הם היו ילדים.
כן.
לכן מכנים אותם "הילדים הגיבורים".
בני ארצי הנעלים!
לפני שייפול בידי האויב,
אני לוקח עמי את דגל ארץ האבות!
מי ייתן והמיתוס יתנוסס מעל מקסיקו,
ויעניק לנו מקלט לנצח נצחים!
אוי, פאק.
כבר כתבת את הנאום שלך?
רק מקסיקנים יכולים להפוך הפסד מביש לניצחון מיתי.
כואב לך הראש? -קצת.
הגובה וזיהום האוויר תמיד הורגים אותי
בימים הראשונים שלי במקסיקו.
אותו הדבר קורה לאבי כשהוא חוזר לעיר הבירה.
הוא אומר שמקסיקו היא לא מדינה אלא הלך רוח.
זה טוב. מה שלום אבא שלך?
בסדר. תקוע באואחאקה. הנפחת שלו הורגת אותו.
חבל. תמסור לו ד"ש.
בטח. לעצור בבית מרקחת?
לא. תודה, אנטוניו.
אז שמעתי ברדיו שתופיע בתוכנית הטלוויזיה של לואיס ולדיוויה.
כן. לא רציתי, אבל אתה מכיר את לוסיה.
היא מכריחה אותי להיענות בחיוב.
אבל… לא ראית מה הוא אמר על הסרט התיעודי האחרון שלך?
לואיס? לא, מה הוא אמר?
לא משהו טוב, אדוני.
הוא אמר שאתה גרוע יותר ממלינצ'ה,
שאתה מזלזל בעיתונות ומי יודע מה עוד.
זה סרט תיעודי-בדיוני, אנטוניו.
אם אתה לא יודע איך להשתובב, לא מגיע לך שייקחו אותך ברצינות.
האמת היא שלא צפיתי בסרט התיעודי שלך.
אבל כן צפיתי בבחור ההוא בטלוויזיה,
והוא עצבן אותי.
לואיס מסיים פגישה, אבל אמר לי שתיפגשו במחלקת איפור.
מזל טוב, מאסטרו.
ברוך שובך.
תודה.
תקשיב, מתי היית פה לאחרונה?
נראה לי שלפני יותר מ-30 שנים.
שלושים? זה הגיל שלי.
שוב, ברוך שובך. תיכנס.
ברוך הבא.
היי, אפשר לפתוח?
חזרנו ל"בוקגוואנגה".
יש לנו חדשות חמות שלא תאמינו.
אף אחד לא נקף אצבע לעזור לו.
ובתחנה האחרונה, הוא היה הנוסע היחיד.
"גרינגוס" מזוינים.
מצאה אותו מנקה.
בת ארצנו, גב' רפוחיו דומינגס.
שלום, רפוחיו.
שלום. -הצלחנו לתפוס אותה היום.
יהיה לנו העונג לדבר איתה.
תודה רבה שהצטרפת אלינו. ספרי מה קרה.
הלכתי לנקות את הקרון, כהרגלי, וראיתי שהוא לא ריק.
חשבתי שהבחור אולי שיכור כי זה שכיח פה,
אבל אז ראיתי את הדגים על הרצפה.
כולם היו מתים…
קדימה!
כן! קדימה! שימו לב!
אל תיכנס! אני…
…שבע, שמונה… -אסור לך להיכנס לשם!
אחת, שתיים! מהר יותר!
חכו!
סילבריו, אני… סליחה. אני מצטערת.
סילבריו, חכה.
עצרו!
אתן לא מסונכרנות!
טניה, ימינה! -לך תזדיין! מה אתה מבין?
טניה, זה תמיד אותו החרא איתך!
כולן למקומות, בבקשה.
פרסילה, היכוני. חמש, שש, שבע, שמונה.
מכאן.
הגענו. אשאיר אותך פה.
תודה. -אין בעד מה.
האם עיניי מטעות אותי?
שלום, מרתה.
סילבריו גאמה.
חשבתי שדרכת על מוקש נעל באפגניסטן והתפוצצת לרסיסים.
אני עדיין פה. בריא ושלם. לעת עתה.
כמה זמן עבר? -עידנים.
מאות שנים.
סליחה, הייתי ממש… -עסוק. אני יודעת.
אבל יכולת למצוא רגע בין סרטים תיעודיים לבקר אותי.
בוא, שב.
תענוב אותה? -להסיר אותה?
כן, נכון?
לואיס השתדל מאוד לשמוח בשמחתך.
הוא שלח לי שישה בקבוקים של פרוסקו.
כך הוא מברך אותך בלי לומר את זה.
הוא מעולם לא התגבר על כך שנטשת אותו.
לא נטשתי אותו, מרתה.
עזבתי לשנה, והיא נהפכה ל-20.
ברחתי מהצנזורים, ותראי לאן הגענו.
עבדתי קשה כדי לצבור מוניטין כעיתונאי עצמאי,
ואז כקולנוען.
אימא שלי עדיין חושבת שזו הייתה ההחלטה הכי גרועה של חיי.
גם לואיס היה יכול לעזוב.
אף אחד לא הכריח אותו להישאר.
טוב, פעם אחת הוא ביקר את אוזלת היד של נשיא מקסיקו
ושל חסידיו ו…
מנהל התחנה,
המנהל הכי בכיר, התקשר אליו בזמן שידור.
הוא כמעט תלה אותו מהביצים על הבמה.
זה נס שעדיין יש לו תוכנית.
אין גיבורים בערוץ הזה.
כולנו אוכלים את אותו החרא.
אנחנו פוחדים לאבד את המעט שנותר לנו.
טניה?
מה?
טניה קריסטל?
במה אתה מסתכל?
סליחה.
אני מכירה אותך?
לא, אבל בעבר צפיתי בך מלא בטלוויזיה.
מה עובר לך בראש?
"דון" סילבריו גאמה!
לואיס היקר. -איפה היית, "קברון"?
היי.
ברוך שובך.
סליחה, תן לי חיבוק, "קברון". מרתה, תניחי לו.
כשאסיים.
את הפרצוף הזה אי אפשר לתקן.
תן לי חמש דקות.
אל תזוז. -מה אתה עושה?
זה אפי. כולם יתחרפנו בטוויטר. -מספיק!
אל תהיה חרא, "קברון".
תראי אותו.
הוא עדיין כועס שנטשתי אותו, נכון?
זועם!
תוכנית האירוח שלי היא המצליחה ביותר במקסיקו, אבא'לה.
כן, אתה מראיין רק יוטיוברים.
אלו גם חדשות, לא?
מוכן.
תביא חיבוק, אחי.
התגעגעתי אליך. כאן התחלנו. -נכון.
כמה זמן תישאר? -לא הרבה.
כבר כתבת את הנאום שלך לטקס?
לא.
כך חשבתי.
תקשיב, אהבתי את הסרט התיעודי האחרון שלך, "תיעוד שקרי של קומץ אמיתות".
מטורף. -אהבת אותו?
ממש.
אבל החלק שבו חלקת סיגריה עם הרנן קורטס היה טיפה מוגזם.
איך אתה אמור לדעת מה קורטס או חואן אסקוטיה חשבו?
לא נותרו לך אנשים חיים לראיין?
אתה כבר עובד על הסרט הבא? -כן, כלומר, אני מגייס כסף.
הוא ידרוש הרבה חודשי מחקר, הרבה נסיעות.
אני לא מבין איך אתה יכול להשקיע זמן רב כל כך בדבר אחד.
העולם משתנה בכל שבוע, בכל יום, עם כל ציוץ.
עשר שניות. -השאלות שלי?
נתתי לך אותן. -אין לי.
חכה, כן. הן אצלי. אפשר להתחיל.
קדימה!
תירגע.
ברוכים הבאים לפרק נוסף של "נניח ש…".
יש לנו היום תוכנית מיוחדת.
איתי נמצא חברי הקרוב
ומנחה שותף לשעבר של חדשות השעה 8:00, סילבריו גאמה.
יוצר סרטים תיעודיים נודע והמקסיקני הראשון,
הראשון שזכה בפרס אלתאה לאתיקה עיתונאית,
שמוענק אחת לארבע שנים על ידי אגודת העיתונאים האמריקניים.
תקבל את הפרס בלוס אנג'לס בעוד ימים מעטים.
קפה לוס מולינוס נותנת חסות לריאיון הזה.
פשוט…
טעים מאוד.
"אמיגו", מה שלומך? איך ההרגשה להיות שוב במקסיקו?
קשה לי לתאר לעצמי כמה אתה לחוץ. הרבה תלוי בפרס הזה, לא?
סילבריו?
אתה איתנו?
נבדוק לו את המיקרופון? נראה שיש איתו בעיה.
אני מתנצל. זה הסיכון בשידור חי.
לא אעדן את דבריי, סילבריו.
חלק מעמיתינו אומרים שהליברלים האמריקנים מנצלים אותך,
ושמטרת הפרס לפצות על מתקפות הימין הקיצוני נגד ארצנו.
אתה מודע לזה?
בוא נניח שהם נותנים לך את הפרס הזה
כדי לרצות קהילה שמלאה במקסיקנים…
בלוס אנג'לס.
אתה לא רוצה לדבר על זה?
אז בוא נדבר על חייך הפרטיים.
כפי שאמר סנט-בו הדגול,
חייו הפרטיים של אדם, מה שהוא עושה, ההחלטות שלו בכל יום,
אפילו מזונו, כולם מגדירים את פועלו.
האם זה נכון שהעליב אותך שבילדות כינו אותך "כהה"?
שהביך את אימך ואת סבתך שנראית…
יליד מקסיקו יותר מאשר אדם לבן?
האם הסלידה הייתה אמיתית?
זו המשפחה שלך, לא?
אדוני…
אלחנדרה בראבו אמרה לנו באינסטגרם… זוכר את חברתך הראשונה?
בגיל 16 ברחת איתה לקראת הרפתקה אדירה,
אבל סירבת להוריד תחתונים!
כי פחדת מזעמו של האל, מהגיהינום…
מה עבר לך בראש?
שתתחתן בתול?
סילבריו גאמה הדגול היה מנקה מכוניות כהה עור,
פראייר, קריין רדיו עלוב,
אבל היום יש לו תואר של כבוד מאונ' מקסיקו,
הוא "אביר האומנויות" בצרפת, והוא אפילו לא סיים לימודי מכללה.
הוא מנוול בורגני שחושב שהכול מגיע לו,
שיצא למשימה להציג אומללות ועוני ואת דחויי החברה,
אבל הוא החבר הכי טוב של בעל התחנה הזאת,
ומשפחתו תומכת בקבוצת הכדורגל קלוב אמריקה.
איך "כלב השמירה של האמת" מרגיש כשהוא זה שחוטף?
במשך שנים יצרת פרסומות למען הקפיטליזם,
אבל פתאום אתה אומן.
אני מניח שלחבר שלנו לא מתחשק לדבר,
והשתיקה אומרת הכול.
מדהים, סילבריו.
אתה תקשקש בשמחה למען ה"גרינגוס" וכל אחד אחר,
אבל כאן אתה סותם.
ממש חבל.
נצא להפסקת פרסומות קצרה. תכף נשוב.
סילבריו…
אתה שומע אותי?
סליחה על האיחור.
איפה אתה?
ניסיתי להשיג ריאיון עם הלברוק.
אני מרגישה שאתה שומע אותי.
אני שומע אותך, לוסיה.
הנה אתה.
לאן הלכת? -אני לא יודע.
מה זאת אומרת? -הסתובבתי.
למה לא השתתפת בריאיון של לואיס?
רוצה משהו לשתות?
המפיקים של "נניח ש…" לא מפסיקים להתקשר.
לא ידעתי מה לומר. -אתקשר אליהם אחר כך.
לואיס התקשר מהבוקר. הוא זועם.
הוא אמר שכל השבוע הם רק עשו רעש סביב הריאיון.
את זו שהסכימה. אני לא רציתי ללכת.
עכשיו אני אשמה.
פחדתי שהם ישפילו אותי, יעשו ממני צחוק.
למה להם?
כי זו בדיחה אחת גדולה.
מה?
אני מסתובב ומחפש אישור מאנשים שמתעבים אותי.
אני פועל לפני שאני חושב, בתקווה שאקבל את מבוקשי, וכשאני מקבל,
אני מתעב את זה.
ואני מתבייש בכך שבכלל רציתי את זה.
על מה אתה מדבר?
כל חיי אני מנסה לשכנע את עצמי בחשיבות של מה שאני עושה,
בחשיבותה של הכרה.
ואז כשאני זוכה בה, אני לא מרגיש דבר.
אני מרגיש רק שאני לא ראוי לה.
מובן שאתה ראוי לה. -ראוי למה? זה היבריס.
חוסר הענווה שלך הוא היבריס. אתה תמיד עושה את אותו הדבר.
אתה מסתתר בפינה במשך שנים,
וכשאתה מראה את יצירותיך, זוכה להכרה,
אתה נעשה ממורמר, מוותר, שוקע בדיכאון, מתקרבן.
אני יודע. -זה מתיש, סילבריו.
אני רוצה לשנות הרבה דברים, אבל לא מסוגל.
ניסיתי.
תסמונת המתחזה שלך פתטית.
יכולת לפחות להתקשר.
זה מה שלואיס וכל האחרים חושבים.
הם יודעים את זה. -זה טירוף.
אתה בסופו של דבר נהפך למה שאחרים חושבים שאתה.
כולם מעוניינים רק בחוסר ההגינות בחיינו האישיים.
מעבר לזה, דבר ממה שאנחנו עושים לא חשוב להם.
והבנת את זה רק עכשיו?
היה גרוע יותר לא ללכת. לואיס משמיץ אותך באינטרנט.
זה לא הקהל שצוחק, אלא שלושת מיליון העוקבים שלו.
תראה מה הוא פרסם.
אני אומר לך, החיים הם לא יותר מאוסף תמונות אידיוטיות.
חשיפה בכל מחיר.
לחזור על אותן הסצנות שבהן אנחנו מחרבנים,
מנגבים את התחת, שרים "יום הולדת שמח",
מחטטים באף. -תפסיק.
מה? -השפתיים שלך לא זזות.
זה מפריע לך?
כן, תפסיק. -טוב, אפסיק.
במוקדם או במאוחר תצטרך להתקשר ללואיס.
אני יודע.
איך אתה מעז לדפוק אותו בשידור חי?
אני נוסעת לאורואפן.
מתי?
מחר. כבר אמרתי לך.
זה היריד הכי גדול, ואני לא יכולה לתת ללוסרו לנסוע לבד.
נעדרתי יותר מדי זמן.
נו…
אז זה חייב להיות היום.
איזו ברירה יש לנו?
לוסיה?
מצאתי אותך.
לוסיה?
תתחתני איתי?
לוסיה?
אבא…
לורנסו?
מה השעה?
מאוחר… מוקדם. לא יודע.
עדיין נותר לך הרבה זמן לישון.
חלמתי חלום נחמד. -מה חלמת?
רדפת אחרי אימא בדירה.
שניכם צחקתם.
ראו לאימא את הציצים.
ראית אותנו?
לא, זה היה רק חלום.
אבל…
אחריו חלמתי סיוט.
היה לי צינור פלסטיק שקוף
בתוך הפה, והוא הזרים המון אוויר,
והתנפחתי כמו בלון.
לא הצלחתי לנשום.
הוא חסם לי את הגרון.
אז… משכתי אותו החוצה… בידיים.
דבר בשקט. אתה תעיר את אחותך.
היא לא תתעורר.
היא ישנה, כמוני.
היו אנשים בחלונות שצפו בי,
אבל הם לא אמרו כלום.
גם אחי מטאו היה שם.
והאנשים עזבו, ואתה ישבת על המיטה שלי
ונתת בי מבט עצוב… או כעוס.
אבל עכשיו אתה מביט בי, וזה מה שאני חולם.
וגם אתה.
אבל אתה ער. -לא. אני חולם עליך.
אי אפשר לחלום שחולמים. -אני יכול.
אני יכול.
זה כואב?
לא. -באמת?
ועכשיו?
לא. -ועכשיו?
לא, כי אני חולם.
אז נעשה דבר כזה.
אספר קווצת שיער שלך ואניח על השידה.
אם תמצא אותה מחר כשתתעורר, משמע שאנחנו ערים.
הנה.
לילה טוב.
אבא?
פאקו חולה.
איך אתה יודע?
יש תולעים.
הוא נראה לי בסדר.
אבא? -כן.
למה קוראים למקום לוס אנג'לס?
אני לא יודע.
אנג'לס מלשון "מלאכים"?
אולי. תישן.
אבא?
אני לא רוצה להשאיר אותם פה.
את מי? -פאקו, גידו וארנסטו.
אני רוצה לקחת אותם איתנו.
נדבר על זה מחר. עכשיו אתה צריך לישון.
איפה היית?
לא סגרת את הדלת. -זה לא משנה.
הם לא שומעים אותנו. -הם כן.
מה אתה עושה?
הוא חזר.
שוב?
דחף אותו בחזרה פנימה.
מה העניין? -הוא לא רוצה להיכנס.
חכה.
הוא כל הזמן חוזר.
אני חושב שהפעם הוא רצה לומר לנו משהו.
הוא תינוק. מה הוא יאמר?
הוא מנסה להאשים אותנו. -במה?
במרחק בינינו.
באנוכיות שלי.
זוכרת כמה התרגזתי לילה לפני?
לכן איבדנו אותו.
לא איבדנו אותו.
הוא בחר לא לבוא.
לורנסו אמר לי שהוא ראה את מטאו בחלום.
איך הוא יכול לחלום עליו אם לורנסו נולד שנה אחריו?
זה לא משנה. הם זוכרים אותו.
אמרנו לילדים שוב ושוב שמטאו לא פה
כי הוא מעופף בעזרת כנפיו הקטנות בגן עדן.
זוכרת?
עכשיו מטאו הוא רק רעיון.
הוא לא אדם.
אנשים באים והולכים.
נשארים רק רעיונות.
אני לא זוכרת את פניו.
איך ילד יכול פשוט להיהפך לזיכרון מעורפל?
מעולם לא זכיתי להזדמנות.
לעשות מה?
אני יודע שאני יכול להיות אבא טוב.
חתיכת מסכן.
אילו ראיתי את הפנים שלך, גם אני הייתי זוחלת בחזרה אל תוך אימי.
הוא בטח היה מבועת כשראה אותך.
לורנסו וקמילה המסכנים לא זכו לבחור.
הם נאלצים להביט בפרצוף הזה בכל יום.
צריך לשחרר את מטאו.
נוכל להתחיל בכך שנוציא אותו מהחדר הזה.
צריך למצוא למטאו מקום חדש.
מקום שיוכל לנוח בו.
קום, סילבריו.
אני מכינה ארוחת בוקר.
מי בא?
הלו? תעלה.
זה מיגל. -איזה מיגל?
הספר. הוא כבר היה פה פעם.
מוקדם כל כך? -יאספו אותנו ב-19:00.
עכשיו 10:00. תשקיעי שמונה שעות בתסרוקת?
כן, למענך. אתה אמור להודות לי.
שלום. יכולתם לסגור בלילה את הדלת לפני שעשיתם את מה שעשיתם.
בוקר טוב. -בוקר טוב, לורנסו. איך ישנת?
בקושי יש לי מקום במיטה המזוינת.
אני מכינה ביצים. מישהו רוצה?
לא, אני בסדר. תודה.
סילבריו?
ביצים?
מי זה?
מיגל.
איזה? -הספר.
לך לסלון. אבוא לשם.
היום המסיבה של איגוד העיתונאים.
חשבתי שהיא מחר. -לא, היא היום.
תודה שאתה נחמד כל כך אל מיגל.
היי, מה דעתך על זה?
מה זה? -השכונה שלי. קולוניה נרוורטה.
מרטין רוצה שנתחיל את הסרטון בתמונות של השורשים שלי.
אני אוהבת את הרעיון, אבל בלי המוזיקה.
טוב.
משעמם.
למה?
אבא, למי אכפת משורשים?
כולם יודעים שהגענו מאיזה מקום.
אבל לא כולם יודעים מאיפה אני.
אבל אתה צודק. אם לי לא אכפת, למי כן יהיה אכפת?
רוצה לצפות בסרט? -כן. ב"ברט".
מה דעתך?
מי זה? אני?
לא, אתה לא יכול להקרין את זה.
זה מביך.
אאסור עליך.
איפה מצאת את זה? שנים לא שמעתי את זה.
הקלטנו את זה בדרך לזיהואטנחו. -אימא, תפסיקי.
אבא שלך תיעד הכול ב… מה? שתים עשרה השנים הראשונות?
כל צליל בכל נסיעה שלנו.
אפילו הקלטנו את הפלוצים שלך.
כן. -רגע, תקשיבי.
זה מיפן?
מדהים.
בבקשה, אבא, אל תשתמש בזה.
למה לא?
זה פס הקול של החיים שלנו.
"קברון", תחפוף ראש. מתי קמילה תבוא?
אחרי ארוחת הצהריים. היא תתקשר אליי כשהיא תנחת.
הצ'ילקילס שלך מוכנות.
אתה צריך לאכול, סילבריו. מחכה לך יום ארוך.
אין ביצים.
אני אשוב. אני הולכת עם מיגל. -אין ביצים?
מה זה?
אחד מהסרטים התיעודיים הכי מוזרים ורגשניים שלי.
בדרכם לגבול ארה"ב בחיפוש אחר מקלט מדיני,
עצרו אנשי השיירה להתפלל בסרו דה לס פיידרס,
והבתולה מסן חואן דה לוס לאגוס התגלתה בפניהם.
הם היו רבים, אבל הם לא הגיעו אל הגבול.
כשניסינו למצוא אותם,
כל שנותר היה בגדיהם וחלק מחפציהם.
לא היה זכר לגופות.
היו אנשים שאמרו לנו שהבתולה באה כדי לקחת אותם משם.
אולי זו הייתה תשובה להרבה כל כך אמונה וייאוש.
ואתה האמנת לזה? -לא.
אני מאמין רק למראה עיניי.
אבל יוצר סרטים תיעודיים לא אמור להאמין או לא.
הוא פשוט צריך להביט, לדעת היכן למקד את הפוקוס,
וחלק מהאנשים האלה סיפרו למצלמה סיפורים מדהימים.
תכניס את זה לסרטון שלך? -נראה לי שכן.
למה?
כי זה חלק גדול ממה שאנחנו, מדינה של מהגרים.
האנשים האלה מקריבים קורבנות וזונחים את הכול.
כי כאן הם חסרי ערך, הם מחפשים משהו טוב יותר.
לנקות את השירותים במזללה זה טוב יותר?
כן, בשביל חלק גדול מהם.
הם עוזבים כי הם רוצים. גם אנחנו עזבנו.
זה לא אותו הדבר.
למה לא? גם אנחנו השארנו פה הכול.
אבל להם אין ברירה. הם עוזבים כי אין עבודה.
אנשים הורגים אותם, סוחטים אותם.
לנו לא היה חסר דבר. אנחנו מהגרים סוג א'-א'.
אני לא מבין.
מה?
איך זה מייצג אותך?
למה אתה משתמש באנשים האלה כדי לדבר על חייך
אם אתה לא יודע מי הם או איך הם חיו?
אתה מצלם אותם, מראיין אותם.
אתה אפילו מרוויח בזכותם כסף, אבל אתה בכלל לא מכיר אותם.
באיזה סרט אתה חי?
מה?
אתה בן 17, ואתה מתנהג כאילו אתה יודע הכול.
כשהייתי בן גילך, עבדתי על סירת דיג…
עוד פעם הסירה המטומטמת. בחייך.
זה מה שקורה כשנותנים למישהו הכול
והוא לא לומד כלום.
אתה לא מעריך כלום כי מעולם לא עבדת למען דברים.
אין לך שום תחומי אחריות.
טוב, זאת אשמתך.
מה?
אתה הבאת אותי לכאן, אל העולם.
אף אחד לא אמר לי.
אף אחד בחיים לא אומר לך.
הילד שלך נהפך למתבגר, וזו עבודה במשרה מלאה.
כל דבר הוא בעיה מזוינת.
וואו, לא ביקשתי שתביא אותי הנה.
בן ז…
אתה מבין את זה, נכון?
שאתה לא מכבד אף אחד ושום דבר. אפילו לא את הוריך.
והאנשים ההם, שלטעמך חייהם מדכאים,
לפחות הם מכבדים את מי שהם, את אבות אבותיהם, את מנהגיהם…
הטקסים שלהם היו קיימים הרבה לפני ארה"ב,
אומה שמכבדת רק כסף, שלמדה איך ללכת.
אתה לא מכיר אותם.
וזאת האמת. זו לא האמת שלך, כמובן.
לא, אבל מנין לך אם אני מעריך דברים או לא?
אני מעריך דברים, אבל לא את אלה שאתה מעריך.
וכן, דברים עולים לי הרבה.
אפילו עכשיו, להביע רגשות, דבר שאתה מתעקש שאעשה יותר?
כן, אני מתעקש.
זה עולה לי הון, אבל אני מביע.
אלה לא הרגשות שאתה רוצה שאביע,
אז הם כנראה שקריים.
תפסיק לדבר אנגלית, לעזאזל.
למה?
אנחנו במקסיקו ואנחנו מקסיקנים ואנחנו לא מדברים אנגלית!
לא יכולת לענות לטלפון?
הלו?
אתה תמיד עושה את זה, אבא. -מה?
בכל פעם שאנחנו במקסיקו, אתה מנסה לשכנע אותי שהיא מגניבה,
עמוקה, רוחנית ותרבותית.
אבל היא לא.
אנשים סובלים וגוועים ברעב.
לורנסו…
אם אתה אוהב את מקסיקו כל כך,
למה לקחת את אמילה ואותי לארה"ב?
למה הכרחת אותנו לגדול שם?
זה היה ריינולדס.
הוא אמר שהחזרה לטקס חלוקת הפרסים ביום שלישי ב-17:00, שעון אל-איי.
מזל טוב. אבא, אתה משהו-משהו.
האומה ההיא שמכבדת רק כסף תעניק לך פרס,
ואתה תיסע לקבל אותו.
אני פשוט מחכה לשמוע מה תאמר.
המהגרים ההם לא נעלמו בגלל הבתולה.
הם נעלמו כי הם פאקינג מתו.
אתה יודע שאתה לא שונה, נכון? -מה?
אם מישהו מהלל את מקסיקו, אתה נואם לו שהיא דפוקה.
אם "גרינגו" מבקר אותה, אתה מדקלם למה היא הניסוי הכי מרתק,
אנתרופולוגי ותרבותי שהעולם ידע אי פעם.
לוסיה, אני רק אומר שצריך לעזוב את מקסיקו
כדי להבין מה איבדת ומה הם גנבו והשמידו.
לורנסו אומר לך שבעיניו זו ארץ ענייה.
היא לא ענייה, היא חסרת שוויון. יש הבדל.
מושלם. שוב ניצחת, סילבריו.
הצידוקים שלך חסרי רבב. כרגיל.
מתי לאחרונה הסתובבת במקסיקו סיטי?
שכח מזה.
אתה באמת רוצה הזדמנות נוספת?
במה? -בלהיות אבא טוב?
כן.
קיבלת אותה.
עם לורנסו וקמילה. הם עדיין צעירים.
אתה פשוט צריך ללמוד להיות נוכח.
אני פה. מה את רוצה ממני?
כן, עם המחשב הנייד שלך, עובד על סרטון קבלת הפרס המזוין שלך.
אני הולכת להביא את הבגדים!
המדבר הוא מכונת הרג.
אם החום או ההרים לא יהרגו אותך, נחש או עקרב יעשו את זה.
לאן כולכם הולכים? -לאריזונה.
נחצה דרך נוגלס.
אנחנו לוקחים את האל סנטאוטל כדי שהם יחזירו אותו לחיים.
מה קרה לאל סנטאוטל?
הוא מת. לא נותר שום תירס. אנחנו גוועים ברעב.
לא צריך למות כדי להגיע לגיהינום.
פשוט תבקר בצ'לצ'יוויטס ותמצא אותו שם.
שם, בכפר שלנו, יש רק מוות, רעב, אלימות.
יש איתכם אנשים נוספים? -הנכדים שלנו.
הם שומרים מאחור על סנטאוטל.
שני ילדיי נהרגו.
אז אנחנו הולכים צפונה כדי להיפגש עם אחי.
תודה.
דרך צלחה.
יש לכם מספיק מים?
הנה היא! בואו הנה!
תקשיבו לאחותי! היא בטלפון!
היא אומרת שהיא התגלתה בפניהם בסרו דה לס פיידרס.
כשהם הגיעו אל ראש הגבעה, הלילה נהפך ליום,
ואז היא התגלתה! היא מברכת אותם!
סילבריו…
סילבריו, מה שלומך?
אתה נראה עייף.
שלו.
רגוע.
אין בך פחד?
ממה?
מהמוות.
בשביל העם שלך, מוות הוא עניין נוצרי.
התקף לב נוח במיטה.
בשבילנו, הוא לחם חוקנו.
להיזרק לתוך קבר אחים.
כאן, בכלא, אף אחד לא יכול להיכנס ולהרוג אותי.
אבל אני יכול לדאוג שיהרגו אתכם שם בחוץ.
בעבר הייתי עני, בלתי נראה.
התעלמתם ממני במשך עשורים.
עכשיו תפסתי אתכם בביצים.
אנחנו פצצות מהלכות.
יש מיליונים מאיתנו בכפרים העניים.
אנחנו עומדים בלב הפרדוקס.
אנחנו מין חדש.
חיה מסוג אחר. אנחנו לא כמוכם.
מה היינו אמורים לעשות?
אתם, האינטלקטואלים,
אוהבים לחרטט על מאבקי מעמדות, על מי שנדחק לשוליים.
ואז אנחנו צצים.
הפרולטריון, המדוכאים, המנוצלים, אלה כבר חדשות ישנות.
משהו חדש גדל שם בחוץ,
גדל בבוץ, מתחנך על בערות טהורה,
ואורב בפינות העיר.
אתה מביט במה שאולי ניתן לכנותו "פוסט-עוני".
מה השתנה בשכונות העוני?
מזומנים. יש לנו מיליונים.
כולכם מרוששים והמנהיגים שלכם חסרי יכולת.
נכון מאוד!
אתה מבין?
השיטות שלנו זריזות,
אתם איטיים וביורוקרטיים.
אנחנו לא פוחדים מהמוות, אתם מתים מפחד.
אנחנו נושאים רובים אמיתיים,
אתם נושאים אקדחי 38 מ"מ.
אנחנו תוקפים, אתם מגנים.
אתם אומרים, "זכויות אדם",
אנחנו אומרים, "בלי רחמים".
הפכתם אותנו לכוכבי טלוויזיה, הפכנו אתכם לליצנים.
שוכני שכונות העוני עוזרים לנו, מתוך אהבה או פחד, אבל הם שונאים אתכם.
אתם מחולקים לאזורים, פרובינציאליים, לאומנים, מושחתים.
לנו יש 50 מיליון נרקומנים "גרינגוס" שבויים.
הרובים שלנו מגיעים ממעבר לים, מה"יאנקים", אנחנו גלובליים.
אנחנו לא שוכחים מכם. אתם הלקוחות שלנו.
אתם שוכחים ברגע שההלם מהאלימות שאנחנו מעוררים חולף.
איך ההרגשה לעמוד מול המצלמה?
מה עובר לך עכשיו בראש?
אילו אמרתי לך מה אני חושב, הייתי חוטף מאסר עולם.
מה אתה יותר, "גרינגו" או מקסיקני?
הלאום שלי הוא חוסר לאום.
אתה מבין מה קורה בארץ שלך?
לא, אני לא מצליח להבין את הארץ שלי. אני יכול רק לאהוב אותה.
איך אנחנו אמורים להגיב לקרטל הכי מסוכן עלי אדמות?
הקרטל התאגידי של ארה"ב?
תצטלם איתי? -תודה, כן.
תודה. -אני מתה על יצירותיך.
מזל טוב.
תודה. -ערב טוב.
גם אני מתה על יצירותיך.
תודה. לילה טוב.
ערב טוב!
מה שלומך? כמה טוב לראות אותך.
שלום, סילבריו. -מה שלומך? תכייף.
בן זונה מתנשא.
אין מסקל?
ראיתי מלצר שהגיש מסקל שם.
אני לא יודע. -סוג של…
אבא!
יקירה!
טוב לראות אותך!
הטיסה שלי התעכבה. לא מפסיק לרדת שלג בבוסטון.
ברוכה הבאה.
מה קורה, אחי?
אז כל המסיבה הזאת לכבודך?
כך זה נראה.
נורא. בוא. הדודים והדודות שלי שם.
כל המשפחה מחכה לך. -איפה הם?
איפה הם? -אימא, בסוף.
שלום, ערב טוב.
שלום.
מזל טוב. -היי. מה שלומך?
גיסי!
מי שילם על המסיבה הזאת? חשבתי שכל העיתונאים מרוששים.
לא משנה איזה יחס אתה מקבל, אתה עדיין מקטר.
שתה משהו. זה חינם. -אם כך…
כהה שלי! -אחותי היקרה!
אהבתי את הסרט התיעודי. כל כך. -הוא ממש טוב. אבל בכייני טיפה, לא?
וארוך טיפה.
את לא מסוגלת להתרכז במשך 90 דקות מחורבנות?
היהלום שבכתר. -אני נראית לא רע, נכון?
אולי תכניס אותי לסרט הבא שלך, גם אם זה רק בפינה.
מזל טוב.
תודה.
סוף סוף הגעת, מנוול!
התגעגעתי אליכם.
בתי התחתנה, הברזת. אבי נפטר, הברזת.
אבל עורכים למענך מסיבה, ואתה פה.
נראה לך שהוד מלכותו יבוא למפגשים העלובים שלנו?
טוב לראות אותך. מזל טוב, "קברון".
הם לא מניחים לך. אלה תלונות בהסוואה.
מי חשב שתקבל פרס מאותם המנוולים
שכל החיים שלך אתה מבקר?
כן, אה?
יש לך משהו על האף. -מה?
פיסת חרא אחרי שנישקת לכל כך הרבה "גרינגוס" את התחת.
בהתחשב בכך שאתה כזה טמבל, הפתעת את כולנו.
עופו מפה.
אבל ברצינות. אני באמת מעריץ אותך.
תודה. גם אני מעריץ אותך.
תישאר עם שתי רגליים על הקרקע, אה? -אולי תרים משם את התחת השמן שלך?
הוא נכנס בי! הוא קורא לי לוזר!
תחזור לצד השני ותנשק עוד ישבנים מקסיקניים.
אל תתעסק איתו. בסוף תגיע לעיתון.
תראו מי בא. פבליטו!
מהר, להסתתר.
אתה לא רוצה שישמעו על בית האחוזה שלך בבאחה.
אל תהיה אידיוט.
על הזין שלי, חבר.
לחיי סילבריו.
נשתה לחיים!
לחיים! -לחיים!
תני לי סיגריה.
האנשים האלה מחרפנים אותי.
מי זה? -איפה?
שם. מבקר האומנות. שכחתי את שמו.
כרגיל.
היי, איך הולך?
לואיס! שלום.
תודה שבאת למסיבה.
תודה שלא הזמנת אותי, "קברון".
לוסיה, מה המצב? -יופי, לואיס. איזה כיף שבאת.
אני רוצה מסקל. להביא לך משהו? -לא, תודה. אני בסדר.
מסקל, תודה.
סילבריו פוקסנגרה.
הגיבור.
עיתונאי, צלם סרטים תיעודיים/אומן.
האייקון המביט אלינו ממרומי הכן שלו.
שלא מגיע לריאיון שלו,
ולא אכפת לו מהמאמצים שעשה צוות שלם של טלוויזיה בשידור חי.
אני מצטער, לואיס.
כי מבחינתך, כל באי המסיבה אינם אלא פיונים.
כן, כל אחד ואחד מאיתנו. אבל אתה טועה.
אלה מאיתנו שלא ברחו ממקסיקו, אנחנו קדושים מעונים.
לואיס, אני נשבע… -לא הסתפקת בכך שהברזת לי, סילבריו?
כבר כמה ימים שאני מנסה להשיג אותך, ולא העזת להראות את הפרצוף שלך.
אני יודע. אני מצטער.
למה?
לואיס, אני אסיר תודה שהזמנת אותי לתוכנית שלך, אבל…
אבל מה, "קברון"?
לא הייתי מסוגל. אני מצטער.
התוכנית שלי לא מספיק טובה בשבילך? -אל תעשה לי את זה.
בחייך. אתה ואני חברים.
בדיוק, "קברון".
וכשחבר מתקשר, עונים.
מדברים בכנות. בייחוד אתה.
מר אמת, מר חשיבה ביקורתית.
מספיק עם הזבל הזה.
בוא, בבקשה.
השמצת את היצירות שלי בפרהסיה אלפי פעמים.
לואיס, למה הזמנת אותי?
מה זאת אומרת, "למה"?
אם אתה שונא את היצירות שלי, למה לטרוח? -אני עיתונאי, לא מעריץ שלך.
אתה חבר שלי.
אני חושב שזה מה שבאת להצהיר.
אבל לו היית חבר, היית אומר לי את האמת בפנים ולא בפרהסיה.
אתה רוצה את האמת? -כן.
רוצה לדעת מה אני חושב על הסרט שלך?
דבר. אעמוד בזה.
הוא יומרני. הוא פנטזיונרי וחסר פואנטה.
הוא פנטזיונרי כדי לטשטש את הכתיבה הבינונית שלך.
הוא תערובת של סצנות חסרות פואנטה.
חצי מהזמן רציתי להתפוצץ מצחוק, בחצי השני, מתי משעמום.
הוא אמור להיות מטפורי, אבל הוא חסר השראה פואטית.
מרגישים שהוא נגנב.
גניבה ספרותית. בקושי טשטשת עקבות.
מה מצחיק כל כך? הוא בנאלי, אקראי.
השטויות עם החיילים בפאות בטירת צ'פולטפק…
בחייך.
תחילה הבחור ברכבת עם אקסולוטלים,
ואז בום! הוא בדירה שלו באמצע המדבר.
פשוט כי ככה זה עלה לך בראש.
למה שם ולא, נגיד, באצטדיון האצטקה?
למה לא? -כי החיים הם לא ככה.
יש כרונולוגיה. סדר. סיבה ותוצאה.
זה תיעודי-בדיוני. הומור הוא עסק רציני.
אבל לא כיוונת להומור. עברת על כל חוקי העיתונות האיכותית.
זין על אובייקטיביות, ניטרליות, היסטוריה, אמת.
לא הצלחת לרסן את האגו שלך.
אפילו הכנסת את עצמך לסרט, "קברון".
דיברת על עצמך באמצעות דמויות היסטוריות.
מי לעזאזל אתה חושב שאתה?
ענה לי, "קברון"!
מספיק עם השטויות שלך. תן לי סיגריה.
אם אתה רוצה לדבר על חייך, עשה את זה בכנות.
כתוב אוטוביוגרפיה.
שכח מזה. אין שום דבר משעמם או בנאלי יותר מחיי.
מה לעזאזל ניסית לומר?
אתה מדבר על חייך האישיים או על הקוסמוס,
על הטרגדיות האישיות שלך או על פוליטיקה.
איזה מין קשקוש זה היה? סיפור חיים, פארסה או…
לואיס, אני כל הדברים האלה, ואף לא אחד מהם.
אתה נשמע כמו ארטיסט.
אולי זו פשוט כרוניקה של חוסר ודאות.
זה מתאים לי.
תיפח רוחי! כרוניקה של חוסר ודאות?
לואיס, אין לי עניין לדבר על חיי.
בזיכרון יש מחסור באמת. כל מה שיש בו זה שכנוע רגשי.
בכל מקרה, נמאס לי לומר את מה שאני חושב ולא את מה שאני מרגיש.
אתה עיתונאי.
עליך לומר את מה שאתה חושב ולחשוב על מה שאתה אומר.
לפחות היו לך פעם רעיונות טובים.
מה הטעם ברעיונות טובים בעולם שחומק מבעד לאצבעות?
אתה מזדקן, חבר. מקרה קלאסי של משבר אמצע החיים.
אולי.
בגיל הזה, החיים חולפים מהר כל כך שאתה מרגיש כאילו הם עווית.
אנדרלמוסיה של דימויים, זיכרונות, רסיסים,
כולם מסובכים זה בזה.
איזו יפה העיר המכוערת הזאת, נכון?
נו, באמת, "קברון".
סליחה על ההפרעה. -אין בעיה.
לואיס ולדיוויה, אפשר לצלם תמונה?
כמובן. -תודה.
באמצע, בבקשה. -טוב.
כאן. -טוב.
מושלם.
אחת, שתיים…
מצוין.
תודה רבה. אנחנו שרופים על התוכנית שלך.
תודה. לילה טוב. -לילה טוב.
פשוט אל תשכח מאיפה באת או מי היית לפני שהכרת אותי.
על מה אתה צוחק, חתיכת שמוק?
על האמיתות המזוינות שלך, "קברון".
פסקניות, כמו העיתונות שלך.
צרות אופקים, כמו האינטליגנציה שלך.
בינוניות, כמו הכישרון שלך.
אני צוחק על הלאומנות קצרת הרואי שלך.
הפרובינציאליזם שלך.
איך שאתה משתחווה בפני תעשייה שמוקדשת להשפלת בני אדם
ומעשי לינץ' מקוונים.
ההקלקות שאומרות לנו במה להאמין.
מכרה הזהב החדש של התאגידים.
לואיס, אני מי שאני כי התרחקתי ממך, מפה, מהטלוויזיה.
תביט בעצמך.
וולגרי.
זדוני. ועוד מתגאה בזה.
אתה מתחזה.
מקושש לייקים במדיה החברתית שלך. מסתובב עם הבריונים שלך.
מתחכך עם נשיאים, מקדם אידאולוגיות אופנתיות וטמטמת.
אתה דוגמה קלאסית של העיתונאי המודרני, לואיס.
בדרן, רוכל בדעות.
אנשים כמוך השאירו אותנו ללא האמת.
תתחפף. לך תרקוד. נמאס לי לשמוע אותך.
גברים קשוחים לא רוקדים.
זאת שורה של אבי. אני אוסר עליך להשתמש בה.
לך, נמאס לי מהקול שלך.
אמרתי לך שאני לא רוצה לשמוע אותך.
סוף סוף.
איך היה עם לואיס?
ספר לי.
נפלא.
ברצינות?
בוא. נרקוד.
נשתה מסקל. בואי. -במקום, נרקוד.
לא, חכי! -בוא נרקוד.
לא בא לי.
יש פה 100 בחורים שהיו מתים לרקוד איתי.
נראה שהג'ונגל קורא לנו.
אבא!
מזהה את השיר הזה?
איזה? -זה.
אנשים, אני מתנצל. החגיגה תמשיך בעוד רגע.
לפני שנזמין את אורח הכבוד שלנו,
נשמע כמה מילים
משר הפנים היקר שלנו,
מר סינייסטרו קיניונס.
מחיאות כפיים, בבקשה!
תודה. תודה רבה.
החגיגה הזאת תסתיים בפרס חשוב,
פרס שמסב לנו גאווה אדירה, שכן לראשונה
הוא מוענק לעיתונאי מקסיקני
או מאמריקה הלטינית.
איפה אורח הכבוד?
תעלה ותגיד כמה מילים.
אבא, לאן אתה הולך? -איפה הוא?
הוא תכף יבוא.
נראה שהוא נעדר.
בואו נצעק כולנו את שמו!
אני את שלי אמרתי. כעת זה תורו של סילבריו.
סילבריו! טוב מאוד.
מה זה?
זה לא ייתכן.
ילדי הקטן האפיר כל כך.
אני כמעט בגילך, אבא.
עכשיו אתה זקן.
הגיל מגיע ללא אזהרה.
ואז נהפך לעבודה במשרה מלאה.
הליכה, אכילה, שירותים… הכול נהפך לבעיה.
איש מעולם לא אמר לי.
איש לא מדבר על זה.
אני שמח שבאת.
איך אוכל לפספס את המסיבה של בני?
אני מצטער שאימך לא יכלה לבוא.
המחשבה שלעולם לא אהיה איתה שוב קשה מנשוא.
אבל לפעמים אני מבקר אותה בחדרה, ומושך אותה מרגליה.
בן…
אני מצטער שמעולם לא אמרתי לך
כמה אני גאה בך.
אבל כן אמרת, אבא.
בדרך שלך. בלי לומר מפורשות.
בסופו של דבר הבנתי את זה.
היית אבא נהדר.
איבדתי כל מה שהיה לי, בן.
לכן לא יכולתי להיות יותר ממה שהייתי.
אבא ולעתים בעל.
אבל תמיד התביישתי
במה שיכולתי להיות ולא הייתי.
אבל אתה, אתה איש העולם הגדול.
אתה מצליח מאוד.
והיית כזה ילד עצלן.
אני מבטיח לך, אימך ואני לא חזינו את זה.
כן, אני יודע.
גם אני לא.
לפעמים אני גם מתבייש במה שאני
ובמה שהייתי אמור להיות.
אתה בסדר?
בהחלט היה עוזר לי לדעת איך הרגשת לגביי בזמנו.
לשמוע את זה.
לדעת שראית אותי.
עשיתי כמיטב יכולתי.
אנחנו תמיד עושים את המיטב,
אבל זה אף פעם לא מספיק.
הצלחה היא הכישלון הכי גדול שלי.
הייתי מחליף הכול כדי להעניק לקמילה ולורנסו את מה שהענקת לנו.
בחייך. תתעודד.
זאת מסיבה.
דיכאון היא מחלה בורגנית, תוצר של יותר מדי זמן פנוי.
אין לנו זמן לצער.
אני רואה אותך בכל יום.
אני מרגיש קרוב אליך כי שחררתי אותך.
אני מתגעגע לידיך הגדולות, לריח הנקי שלך.
אני מתגעגע לשיחות שלנו.
הוצאת ממני את המיטב.
אני תמיד כאן, בן. בכל עת שתזדקק לי.
אני עדיין לא מסוגל לשחרר את מטאו.
בסופו של דבר תלמד כיצד.
החיים הם רק סדרה קצרה של אירועים חסרי משמעות.
חובה להיכנע להם.
קדימה, לקפוץ אגרופים.
להרים ראש בגאווה.
בוא נטביע את הבושה שלנו במשקה ונשתה לחיי הצלחתך.
לחיים. -לחיים.
זוכר מה תמיד אמרתי לך?
תלגום לגימת הצלחה… -תלגום לגימת הצלחה…
תסובב אותה בפה ותירק.
אחרת היא תרעיל אותך.
מי שם?
היי, אימא.
איזו הפתעה.
לא ידעתי שתבוא.
התקשרתי אתמול. דיברנו די הרבה.
אמרתי שאבוא היום.
דיברת עם האחאים שלך?
ראיתי אותם במסיבה.
מסיבה?
מחווה של העיתונאים המקסיקנים.
התכוונתי להזמין אותך, אבל חשבתי…
חשבתי שתבוא עם הילדים.
מה שלום קמילה ומטאו?
לורנסו.
קמילה ולורנסו.
כן. מה אמרתי?
מטאו.
לא יכול להיות.
מטאו שלך נולד מת.
הוא לא נולד מת, אימא.
הוא חי במשך יום, 30 שעות.
אלה לא חיים.
כמו שאלה לא חיים.
אני אמורה להיות מתה.
אימא, את אומרת את זה כבר עשור.
כולם התפגרו ואת עדיין פה.
מה עשית אתמול?
הלכנו לקולנוע.
עם דודה אלווירה והחברים שלה מהדיור המוגן?
כן.
ו…?
חבורה של זקנים.
משעממים פחד.
אימא, למה ציפית?
לאנשים כמוני.
בני גילי.
אבל קרה משהו מוזר.
מה?
הלכתי לשירותים בקולנוע…
לא תאמין.
המיטה שלי הייתה שם.
מישהו הכניס לשם את כל חדר השינה שלי.
בטח חלמת את זה. -לא, בן.
מישהו לקח את הבית שלי לקולנוע.
הנה הוא שם… בחוץ.
בסך הכול רציתי לצפות בסוף הסרט.
אנחנו בבית שלך, אימא.
בואי, נלך להסתכל בפטיו.
רואה איך השיח פרח? -כן.
זה הפטיו שלך. זה הבית שלך.
כן. -איך הולך עם סוזנה?
אוי, בני.
המשרתת הזאת גונבת ממני.
היא לא משרתת. היא אחות.
כל האנשים האלה אותו הדבר.
סוזנה משכילה. היא אשת מקצוע. למה את מזלזלת בה?
לפני כמה ימים, אביך הביא לי צמידים
שהיו שייכים לסבתא שלך.
ועכשיו אני לא מוצאת אותם.
אבא מת לפני שמונה שנים.
אבא שלך? -כן.
לא, בן. -כן, הוא מת.
מה אתה אומר, בן?
ראיתי את אבא שלך בחג המולד בבית של אחיך.
הוא סירב לדבר איתי.
הוא ודאי כעס, או שיש לו אישה אחרת.
הוא מבקר אותי מפעם לפעם.
כשאני ישנה על הבטן, הוא תופס לי את הרגליים,
ואז מרדים אותי בעזרת השיר שלו.
איזה שיר?
אני לא זוכרת.
פשוט…
בפעם הראשונה שהתעלסתי עם אביך, האזנו לשיר הזה.
ואז… הוא שרק לך אותו כשהיית בבטן שלי.
וכשהיית קטן,
והיית צורח וסובל מהתקפי זעם,
הוא היה שורק לך את השיר הזה, והיית נרגע.
באמת? אני לא זוכר.
אני לא זוכר שום דבר מהילדות שלי.
מי שר אותו?
אגוסטין לרה או… פרס פראדו.
לא מצלצל לי מוכר.
דבר בעזרת הפה שלך, בן. אתה מחרפן אותי.
מצטער.
אבל, אימא, תנסי להיזכר בשיר.
מי שר אותו?
המנוול האנוכי ההוא לקח אותו איתו.
סליחה.
צהריים טובים. מה להביא לך?
יש לנו מעיים, "קמפצ'נו"… -לשון?
לשון. פעמיים? -פעמיים לשון בקר, בבקשה.
מייד.
עם הכול? -כן, הכול.
את בסדר? -כן.
את צריכה עזרה? -לא.
תני לי… -אל תיגע בי!
מה הקטע שלה?
אני לא יודע. -היא מתה?
אני לא מתה.
אני נעדרת.
את כאן, גברתי. -תניח לה. הן עושות את זה כל הזמן.
הן נעדרות, אבל מזדיינות עם כולן. -הן מסרבות לחזור, מסרבות למות.
גברתי, מה קורה? תגידי לי.
אני לא יכולה.
הן פה ולא פה.
הן רק מתלוננות, חבר.
בבקשה, תגידי לי מה הבעיה.
תאמין לי, עדיף לך לא לדעת.
מרטין!
היי!
משטרה!
"רעיונות אכלו את האלוהויות!
"האלוהויות נהפכו לרעיונות!
"כיסי מרה גדולים ומלאים!
"הכיסים התפוצצו!
"פסלי האלילים התפוצצו!
"הפטרה של אלוהויות!
"נחיל זבובים!
"המקדש היה לערמת גללים!
"ערמת הגללים לחממה!
"רעיונות מלחמתיים צמחו, עשו אידאליזציה לרעיונות האלוהויות,
"חידדו היקשים!
"אלוהויות קניבליות.
"רעיונות מטומטמים כמו אלוהויות.
"כלבים מוכי כלבת. כלבים שמאוהבים בקיא שלהם.
"העלינו מתהום הנשייה את הזעם.
"האמפיתאטרון של השמש הגניטלית הוא ערמת גללים.
"ארץ מתה שבה אף אחד מאיתנו לא מת."
מי אתה חושב שאתה, גונב את הרעיונות של אוקטביו פאס?
מילותיו קיימות כי אני הייתי קיים, "דון" סילבריו.
אל תצחיק אותי, קורטס.
היית בסך הכול בריון,
נבל עם מצ'טה שפילס בעיוורון את דרכו בג'ונגל.
לא קראת ולו ספר אחד בחייך. -אתה לא מכיר אותי.
אף אחד לא מכיר אותי.
אילו תחושת הבושה שלך הייתה פרופורציונלית לאסון שהכיבוש שלך המיט,
אולי היית טיפה צנוע יותר.
יש לך אש?
אני יודע מה אתה חושב.
במשך 500 שנים, אנשים האשימו אותי בלי להבין דבר.
אתה לא מבין היכן אתה יושב? -אתה לא? תביט סביב.
העיר היפה מכולן, שגרים בה 300,000 אינדיאנים.
הם לא היו אינדיאנים. -אז אמריקנים.
עדיין טעות. -מה שתגיד.
איך 400 ספרדים עם 16 פרשים וטיפת אבקת שרפה הצליחו לרמוס אימפריה?
האינדיאנים ההם… -הם לא היו אינדיאנים!
קניבלים, מה שלא היו. הם אכלו זה את זה כמו פראים.
הם שנאו זה את זה.
וכולם שנאו את השליט הטלטואני.
בפינה ההיא שם, פגשתי את מוקטזומה.
בחור טוב. -לא.
כן.
בפינה ההיא שם, אנחנו גילינו את אירופה.
פשוט ניסינו לעזור לכם. הענקנו לכם את האל והשפה שלנו.
ואבעבועות שחורות וחצבת והפחד מהגיהינום.
וזיבה.
והצבא שלכם והאוליגרכיה והכנסייה שלכם
ו-600 שנים של משנים למלך שהיו מכוערים מעבר לכל דמיון.
הבט באל שלנו, סנטאוטל.
קברתם את האלים שלנו והבאתם לנו אל חדש, שעדיין דימם,
שעבר עינויים ונצלב.
אל תהיה מטומטם, קורטס.
היית לא יותר מאשר זר יעיל.
קל לנצח במלחמה כשהאויב, העם שלנו, בוגד בעצמו ותוקף את עצמו.
מעולם לא רציתי מלחמה.
התאהבתי בארץ הזאת ובתושביה.
מילים יפות מפי רוצח.
רוצח?
אני הנחתי את היסודות לעולם חדש.
ילדיי היו המקסיקנים הראשונים. גם אם תתנגד לרעיון, אני אביך.
חייתי כמקסיקני ומתי מקסיקני יותר מכל אחד אחר.
צר לי לומר לך, שונאים אותך במקסיקו לא פחות מאשר בספרד.
אין אפילו פסל אחד שלך.
לפעמים אנחנו חושבים שמוצאנו ביותר ממקום אחד,
כשלמעשה, הגענו משום מקום.
אולי שנאה היא חלק מגורלו של כל אדם דגול.
מספיק עם התקפי הזעם הילדותיים, סילבריו. למה אתה כועס כל כך?
זה לא שאתה אינדיאני, מולאטי, בן כלאיים.
תביט בעצמך. אתה לבן יותר מילדיי.
לא. אתם לא רוצים להיות אינדיאנים. או ספרדים.
גזרתם על על עצמכם לחיות מרצון בלימבו
של קיום כפול כממזרים.
נו, באמת.
כבה את החרא הזה! אתה תעוור אותי!
מה העניין?
הוא צרב אותי בסיגריה! -אל תזוזו.
אל תזוזו.
תפסיקו לזוז! תשכבו בשקט! אנחנו מצלמים טייק נוסף.
קאט! מרטין!
מרטין, שאף אחד לא יזוז, בשם אלוהים!
מה קרה, "קברון"?
חמש דקות! -חכו!
המתים והנעדרים, לעמדות!
מרטין, נבצע טייק נוסף. שאף אחד לא יזוז!
לעזאזל!
אני בסדר. לא. אני כאן, מצלם עם במאי שחושב את עצמו.
סרט על הרנן קורטס או איזה קשקוש דומה.
קום, פלאיו, קום!
חתיכת בית, בנאדם.
פבליטו גלינדו ביקש שתשלם שכר דירה? -לא. אני שואל אותו לכמה ימים.
עשירים לא עושים שום דבר בחינם.
לכן הם עשירים.
המקום הזה יפהפה.
תשלם בדרך זו או אחרת.
אבא, הורטנסיה ואני נלך למועדון כדי לקחת ציוד לחוף.
אני בא. שלורנסו יעזור. -לורנסו מנמנם.
לא. יהיה זמן לנמנם אחר כך.
החיים עשירים כשיש חברים עשירים, אחי.
אלך לחוף לפני שתתחיל להעביד אותי.
רק אל תגנבו את הסכו"ם, אה, "קברונס"?
רק את מה שמכסף אמיתי, אחי! -או יין!
היי, בוקר טוב. -בבקשה, אדוני.
אבא!
אבא, בוא הנה!
מה קורה? -הוא לא מרשה להורטנסיה להיכנס.
למה? יש בעיה?
אין כניסה למשרתים. -היא משפחה.
חוקי המקום.
אין יוצאים מן הכלל? -חוק זה חוק.
אנחנו אורחים של פבלו גלינדו, גרים בבית שלו…
אני מצטער. כל הבעלים הסכימו לחוק הזה.
למשרתים אסור להשתמש במתקנים.
אפילו לא ללכת על החוף?
אני מצטער, גברתי.
מי המנהל שלך?
הוא בחופש היום.
הורטנסיה, לכי הביתה… -לא! אם להורטנסיה אסור, לא ניכנס.
אלה חוקי המקום. -אתה חייב לעשות משהו. לפחות…
בתי, אלה החוקים.
אתקשר לפבלו ו… -אדוני, למה לטרוח?
העשירים קובעים את החוקים.
אז בואי נעוף מפה.
תתקע את החוף שלך בתחת!
זה רשמי! -מה?
אמזון קנתה את באחה קליפורניה.
החוף הזה שייך כעת ל"גרינגוס". -מדהים!
שייקנו את כל מקסיקו. עדיף לנו ככה.
לא היה לי מושג שהמשפחה שלי כזאת לא פטריוטית.
דמיינו איך זה יהיה…
מה? -את נראית מורעבת.
לפירות פה יש טעם של פירות.
מה שלומך?
בסדר.
אימא רוצה ללכת לחוף. היא אומרת שהוא רחוק,
והיא רוצה להגיע לפני החשכה.
נצא בקרוב, אבל תגידי לי, מה המצב?
איזה מצב? -איך הכול בבוסטון?
את עדיין עם מארק?
כן.
את לא נשמעת משוכנעת.
זה לא זה.
הכול בסדר עם מארק.
לא הכול. כלומר, אף פעם לא הכול, אבל…
בכלל שכחתי ממארק עד שהזכרת אותו.
אז מה העניין?
אני לא יודעת.
מוזר להיות פה.
איפה? על החוף?
במקסיקו.
אני לא מבין.
אתה כן.
למה? בני הדודים שלך פה, הדודים והדודות…
בדיוק. -מה בדיוק?
זה כל מה שלא היה מעולם, ולראות את זה מזכיר לי את זה.
כל מה שלא היה מעולם.
כן. כולל מטאו.
מטאו לא היחיד שבמצב ביניים. לפעמים אני מרגישה כאילו כולנו יחד איתו.
קמילה, משפחתך תמיד תהיה פה. ביתך כאן, סבך וסבתך…
אני בסדר! פשוט עצובה.
וזה בסדר. לפעמים עצבות זה בריא.
אבל אתה תמיד רוצה לתקן דברים, להעלים אותם.
יש דברים שהם פשוט מה שהם.
חוזה השכירות שלי יפוג בחודש הבא.
חשבתי לחזור למקסיקו. -למה?
כדי לגור פה.
מה עם העבודה שלך בבוסטון?
העבודה בסדר, אבל אין לי לאן להתפתח שם.
נמאס לי לאכול סלט על מגש מפלסטיק,
לבד, בכל יום בשולחן שלי.
מה תעשי במקסיקו?
אני לא יודעת.
אני אוהב את הרעיון, אבל תצטרכי להתרגל לכך שתהיי זהירה בהרבה.
כל החברים שלי גרים פה, ודבר לא קרה להם.
כי הם גרים בקהילה מגודרת, מוקפים בשומרים.
נהגים לוקחים אותם לכל מקום.
יש לך כוח לזה? לי אין.
לפחות הם לא חיים במציאות מפוסטרת כמונו.
מציאות מפוסטרת שבה אפשר להסתובב בחוץ בלילה או לנסוע בתחבורה ציבורית.
מספיק עם השטויות. -מה?
פעם נסעת בתחבורה ציבורית?
אני משתמש בה. -בחייך.
איפה תחנת הרכבת לסנטה מוניקה?
בין אושן לווניס.
טעות.
כמה עולה כרטיס?
אני לא יודע. -ברור שלא.
אבא, אנחנו מבוגרים.
יש לנו החופש לבחור היכן נגור.
טוב?
קמילה, את יודעת שתמיד אתמוך בך,
אבל אל תבקשי ממני לא לרצות את מה שהכי טוב בשבילך.
נזוז. מאוחר.
לפעמים מה שהכי טוב בשבילך לא הכי טוב בשבילנו.
בוא. נלך לפני שאימא תתעצבן עלינו.
איך הולך?
הולך.
תקשיב, תגיד לי אם תרצה להזמין את ג'ון וסטיבן.
אבא, זוכר את פאקו?
מי?
פאקו, גידו וארנסטו.
האקסולוטלים שלי. כשגרנו במקסיקו. -כן, בטח.
כשהייתי ילד ועברנו לאל-איי, הבאתי אותם איתנו
כי השארתי את כל חבריי במקסיקו.
אז החלטתי להחביא את פאקו, גידו וארנסטו במזוודה,
בשקית ניילון מלאה במים.
לא סיפרתי לאף אחד.
כשהגענו לבית החדש,
דבר ראשון, פתחתי את המזוודה.
היא הייתה רטובה לגמרי, ושקית הניילון הייתה פתוחה,
וחבריי אבדו בין הבגדים.
אז החלטתי להשליך אותם לתוך האסלה,
כדי לראות אם הם ישחו.
והם שקעו.
אז הבנתי שהם מתו, והסתרתי אותם בקופסת נעליים מתחת למיטה.
אחרי כמה ימים, הם התחילו להסריח, אז הכנסתי אותם למקפיא.
אני זוכר שאימא בישלה דגים לארוחת ערב,
ולא רציתי לגעת באוכל שלי כי הייתי מבוהל לגמרי,
משוכנע שאכלנו את החברים שלי.
מה יש?
לא ידעתי את זה. למה לא סיפרת לי?
אני חושב שלא היית.
עשית משהו במרוקו.
או שאולי היית בבית.
אני לא יודע. אני לא זוכר.
זה לא משנה.
אם תמצאו פצצה בשטח שדה התעופה,
אנא הביאו אותה אל דלפק המודיעין הקרוב ביותר.
תודה על ההתחשבות.
אנא הימנעו מפנייה שמאלה.
שלום, אדוני.
הסר בבקשה משקפיים.
מה מטרת הנסיעה שלכם? -אנחנו גרים פה.
לא, אתם לא גרים פה.
טביעות אצבע.
כן. אנחנו כן גרים פה.
אני עיתונאי וזה הבית שלי.
זה לא הבית שלך, אדוני.
יש לך ויזת או-1. הבט בבקשה אל המצלמה.
כן, יש לי ויזת או-1 כי אני עובד פה ומשלם מסים פה, אז…
אני יכול לקרוא למקום הזה בית. -טביעות אצבע.
לא, אדוני, אתה לא יכול לקרוא למקום הזה בית.
אם תביט בפנים שלי, אולי תזהה אותי, ואז תדע…
פה מדברים אנגלית.
מספיק. -איך קוראים לך?
סליחה? -איך קוראים לך?
אבא, שכח מזה!
אדוני, תזיז את היד שלך. -אני רוצה לדבר עם המנהל שלך.
אין צורך.
הו, "אין צורך".
אתם משוחררים.
הבא.
מטומטם. בוא.
בוא נלך.
סליחה?
את מנהלת פה? -כן.
הפקיד ההוא היה ממש גס רוח אליי.
אני גר פה כבר 15 שנים,
והוא אומר שאין לי זכות לכנות את המקום הזה "בית".
זה היה מרגיז מאוד.
מה הסטטוס שלך פה, אדוני? -יש לי ויזת או-1.
אז כן, תוכל לכנות את המקום בית.
אם הוא פני האומה הזאת, את צריכה לעשות משהו.
זה היה משפיל מאוד.
אני מתנצלת, אדוני. אטפל בזה.
המנוול צריך להתנצל.
האיש הזה כועס מאוד. הוא הושפל. -לא זלזלתי בו בשום אופן.
הוא היה תוקפני.
לא, אני באמת צריך שהוא יתנצל.
אדוני, אטפל בזה. -לא, אני צריך התנצלות עכשיו.
מה קרה? אבא, שכח מזה.
הבחור הזה צריך להגיד שזה הבית שלנו!
אדוני, זה לא הבית שלך. -מה אמרת?
אלה הם חוקי המקום הזה. -אילו חוקים?
לאדם הזה יש ויזת או-1 ולמשפחתו יש או-3.
מותר להם לכנות את המקום בית.
אתה שומע? -בבקשה תתנצל בפניהם.
לא, זה לא הבית שלהם. הם לא אמריקנים.
מה אתה? מקסיקני, סיני, שבדי מזוין?
אדוני. -גדלתי פה. למדתי פה.
זה הבית שלנו, גם אם אתה מתנגד. -תרגיע את הבן שלך.
לא אירגע, לעזאזל!
סתום את הפה ותפגין כבוד.
נמאס לי מהזיבולים האלה עוד מהילדות שלי בארץ הזאת.
טוב, אם אתם רוצים לכנות את המקום הזה "בית", לכו על זה.
היי, תסתכל לנו בעיניים. -אסור לך לדבר אליו ככה.
אתה דובר ספרדית, נכון? אתה נראה מקסיקני יותר ממני.
אני לא מבין אותך.
אתה פוחד שיבינו שאתה מקסיקני?
אני אמריקני.
אמריקה היא יבשת, מטומטם. כולנו אמריקנים.
הם אפילו גנבו לנו את השם.
הוא מבין. -הוא לא התנצל.
תתנצל. -תבקש סליחה.
תגיד סליחה. -תבקש סליחה.
מה קורה? -מה קורה?
תבקש סליחה!
קדימה!
תבקש!
תבקש סליחה! תבקש!
עזוב אותי, "קברון"!
לורנסו!
אבא!
תודה. -כן, בבקשה.
יום טוב.
לורנסו, תזיז את המזוודה שלך!
בסדר. אזיז.
אצא להליכה. עדיין כואב לי הראש.
בוא הנה. תנוח קצת.
תראה אם תצליח לשנות את מבט סוס הים הזקן שלך.
לא תשתתף בטקס חלוקת הפרסים כשאתה נראה ככה.
הם רוצים שתאמינו שישוע הנוצרי היה לבן.
זה שקר.
ישוע לא היה לבן. הוא היה חום!
ולמעשה, אם להודות על האמת, הוא היה פלסטיני.
היי…
סליחה? אדוני, סליחה?
ברוכים הבאים אל קו המטרו אקספו.
התחנה הסופית של הרכבת:
מרכז העיר סנטה מוניקה.
התחנה הבאה היא אקספו פארק/יו-אס-סי.
הרכבת נכנסת לתחנה.
רדו כאן לתחנת קליפורניה ומוזאון הטבע.
לא, עזוב אותם.
תניחי לי, סבתא.
נא להתרחק מהדלתות. הדלתות נסגרות.
לעזאזל.
אדוני…
אתה בסדר?
אדוני?
אדוני, אתה בסדר?
אתה צריך עזרה?
אדוני, אפשר לעזור לך?
אני לא מבינה.
אדוני, אני לא מבינה אותך.
אדוני?
אני לא מבינה.
חואן!
שירותי חירום?
ערב טוב.
אני גאה להיות פה הלילה
ולייצג את אבי ואת כל המשפחה שלי.
הימים האחרונים היו העצובים ביותר בחיי,
אבל היום אני בוחרת להיות גאה ומאושרת.
אקרא לכם את הנאום של אבי.
הוא נשא אותו עמו.
"עמיתים יקרים מאגודת העיתונאים האמריקניים…"
זה הכול.
אבא שלי לא מתלהב מאור הזרקורים.
אפשר לומר שהוא עבר שבץ רק כדי להימנע מהטקס הזה.
סביר להניח שהוא צוחק על כולנו בתרדמת שלו.
סילבריו גאמה אוהב את קליפורניה.
הוא בחר לחיות פה במהלך 20 השנים האחרונות,
והוא בחר לגדל אותנו פה,
אז אני בטוחה שהוא גאה שהאומה שהוא התרגל לכנותה "בית",
מעניקה לו פרס יוקרתי כל כך.
הוא גם התגעגע למקסיקו בכל יום בחייו.
לפני שנצפה בסרטון שהעמית והחבר שלו, מרטין סוליס,
ערך למעננו הערב,
אבקש מכולכם
להעניק מחיאות כפיים סוערות
לאבי, חתן הפרס לשנה זו,
סילבריו גאמה!
קדימה, חזק יותר!
חזק יותר!
זה נורמלי?
מה? -הקול הזה. הוא נורמלי?
הוא נורמלי.
הסדינים רטובים לגמרי. -כן.
גם הוא רטוב.
אולי השקית הייתה מלאה? נראה לי ששכחו להחליף לו.
אקרא לאחות.
דוקטור, יש שיפור?
לא. נותר רק לחכות.
יש דימום רציני באחת האונות.
זה עלול לקחת הרבה זמן. -כמה?
אני לא יודע.
נראה לך שהוא עדיין איתנו?
הוא שומע אותנו?
ודאי. הוא כאן,
אבל בו זמנית, הוא לא.
בעיקרון תרדמת מהווה תעלומה, קמילה.
מה הוא עושה עם העיניים?
זה רפלקס.
אני מרגישה כאילו הוא לוחץ את ידי כשאני אוחזת בידו.
אתמול השמענו מוזיקה
והקלטות מהילדות שלנו,
והוא בכה קצת.
סילבריו… אתה שומע אותי?
איפה אתה?
אני מרגישה שאתה שומע אותי.
ראית את השלט?
לא.
איש לא נקף אצבע כדי לעזור לו.
בתחנה האחרונה של הרכבת, הוא היה הנוסע היחיד.
מצאה אותו מנקה.
בת ארצנו, גב' רפוחיו דומינגס.
שלום, רפוחיו.
שלום. -הצלחנו לתפוס אותה היום.
יהיה לנו העונג לדבר איתה.
תודה רבה שהצטרפת אלינו. ספרי מה קרה.
הלכתי לנקות את הקרון, כהרגלי,
וראיתי שהוא לא ריק. חשבתי שהבחור אולי שיכור כי זה שכיח פה,
אבל אז ראיתי את הדגים על הרצפה.
הם היו אקסולוטלים.
כולם היו מתים והרצפה הייתה רטובה ומסריחה.
סילבריו.
סילבריו?
מה שלומך?
אתה נראה עייף.
שלו.
רגוע.
מה לעזאזל אבא שלי עשה ברכבת לסנטה מוניקה?
הוא רצה להרגיש מקסיקני יותר.
אבל עם כל המקסיקנים מסביב, הראש שלו התפוצץ.
את כזאת מניאקית.
משהו מוזר קרה לפני כמה ימים בחדר השינה שלנו בלוס אנג'לס.
ישנתי על הבטן,
ומשהו תפס את כפות רגליי והתחיל למשוך.
זה הקפיץ אותי למעלה. לא יכולתי לעשות דבר.
החלום היה אמיתי כל כך,
ואני בטוחה שהוא קרה כשסילבריו חטף את השבץ שלו.
תודה שהבאתם אותו למקסיקו.
היי! אבא!
היי, אבא! איך קוראים לשיר ההוא?
אני לא זוכר את השם, אבל אני אוהב אותו.
אתה תמיד עושה את אותו הדבר.
אתה לוקח משהו, ואז אתה לא זוכר.
אבל, אימא, תמיד רקדת לצלילי השיר הזה עם אבא.
בן, אבא שלך היה משעמם.
הוא לא אהב לרקוד, וזה הדבר שאני הכי אוהבת בעולם.
גברים קשוחים לא רוקדים.
היה לי נוח בבית, צפיתי בטלוויזיה, ותראה לאן לקחת אותי.
בסך הכול רציתי לצפות בסוף הסרט.
טוב, אימא, אבל מישהו יכול לומר לי איך קראו לשיר ההוא?
על מה אתה מדבר?
אחי, אתה זוכר את שם השיר ההוא
שאבא נהג לשיר לנו בילדות?
אחי, לאן הבאת אותנו?
הוא מעולם לא שרק לי אפילו שיר עם.
אל תעזוב שוב, כהה.
תחזור.
אתה עוזב בלי להכניס אותי לאחד הסרטים שלך.
אפילו לא כניצבת.
תמשיכו ללכת!
מאיפה באתם? -מהצפון!
מהגיהינום, אבל הם אפילו לא יודעים שהם גרים בגיהינום.
לאן אתם לוקחים אותו?
אל הדרום. נשתמש בחתיכה הזאת כדי להחיות אותו.
הוא יבנה את עצמו מחדש.
שכל העולם יישא עיניים אל הדרום!
מנין לכם שזה הכיוון הנכון?
אבא!
לורנסו!
אתם צריכים ללכת בכיוון ההפוך!
לא, אבא!
אנחנו באים איתך!
מותק, תסתובבי!
אין כאן שום דבר בשבילכם!
ובשבילך?
נתראה כשאחזור!
מתי זה יהיה?
מתי?
אבא!
תרגום כתוביות: רותי זהרן